Juhtuski see, mida Hannah ootas, ja moetänavatele jõudes palusid fotograafid võimalust teda pildistada. Eriti suurt huvi tunti pistikust «kaelakee» vastu.
Teise päeva riietuseks valis neiu kontsakingad, põlvikud ja vana räpase spordisärgi. Kuna see riietus polnud nii pöörane kui esimene, pöördus tema poole kaks korda rohkem inimesi.
Viimase päeva puhul otsustas Hannah veidi rohkem vaeva näha ja jäljendas oma hilpudega kõrgmoodi. Juhuslikult soovis ka üks juuksuriettevõte endale reklaami tegemiseks talle soengu teha, tänu millele sai omapärane välimus veelgi parema lihvi ajutise juuksevärviga.
Kõik toimis, fotograafid tiirutasid naise ümber, nagu ta oleks hinnatud kuulsus. Probleeme tekkis vaid siis, kui inimesed hakkasid uurima tema moeblogi kohta. Ühel hetkel möödus temast pildistamiste ajal ka nahkjakis noormees, kes hüüdis, et tegu on isehakanuga. Sellele vaatamata leidus oma 30 fotograafi, kes tahtsid põneva välimusega naisest pilti teha.
«See pani mind küll mõtlema, et kas keegi arvas ka päriselt, et ma näen hea välja, või nad lihtsalt teesklesid, et said aru? Mis iganes vastus sellele küsimusele ka pole, üks on kindel: kogu see kogemus oli iiveldamaajavalt enesekeskne, aga samas ka väga lõbus. Pole ime, et nii paljud inimesed tahavad sellest osa võtta.»
Hannah meelest on moeblogimine nagu väljamõeldud töö, et saada internetis võõraste inimeste heakskiitu ja tasuta ilunänni. Seni pole ta küll näinud, et tema pildid oleks jõudnud mõne tõsiseltvõetava moeblogi veergudele, sest tõenäoliselt oli lõpuks siiski selge, et ta tegi nalja.
«Mida ma siis õppisin moeblogimisest? Et see on ajaveetmise viis nagu iga teine. Kui sa ise usud endasse, võid olla kes iganes soovid.»